Герасим Величков
От преводача

chitanka.info

Шестте разказа в сборника „Конски гамбит“ Уилям Фокнър събира, подрежда и издава през 1949 г. Включените творби са писани в период от 17 години: първият разказ „Дим“ е създаден през 1932 г., а новелата „Конски гамбит“ — през 1949 г. И шестте са обединени от мотива „престъпление, престъпник, възмездие“, но това е само една от темите на сборника. По стил, художествени похвати, динамика на повествованието, дори поглед върху един така банален проблем в литературата, какъвто е престъплението, тези шест разказа нямат почти, нищо общо с класическата представа за криминалния жанр.

Престъплението, с всичките си етапи на съзряване, осъществяване и отзвук, присъства от край до край в творчеството на Уилям Фокнър — писател с изключително тънко и богато усещане за психологията на престъпника, за когото престъпникът е най-напред човек като всички хора, изтъкан от „убеждения, страсти и надежди“, унаследени неизбежно или придобити от опит, за които говори в защитната си пледоария Гейвин Стивънс в разказа „Утре“. Те определят поведението на всички, като заставят някои да извършват престъпления, единствения път по който тези „някои“ стигат до разрешаване на даден свой проблем, понякога дори до намиране същността на съществуването си. И в тези истории писателят е верен на принципа, който по-късно ще формулира: да се пише за „проблемите на човешкото сърце в конфликт със самото себе си.“

В това направление, общо взето, е насочена фокнъровата философия на престъплението. На пръв поглед в нея се откроява известна склонност към оправдаване на престъпника, сякаш той посяга на чуждия живот не по своя воля, при което истинската жертва и в духовен, и във физически план се оказва именно убиецът. В разказа „Утре“ се казва: … на този свят нещо не му е наред.

Само дълбоко ангажиран социален писател, който изстрадва идеята за съвършени обществени отношения, може да гледа на престъпника като на жертва.

Възгледите на автора личат в дълбокия подтекст на творбите. Той разказва своите истории максимално правдиво, но за това е нужна дистанцираност и „безпристрастност“. Разбира се, само дотолкова, доколкото може да бъде „безпристрастен“ писател, който вижда своята мисия в това — „да помогне на човека да устои, като възвисява човешките сърца и възражда в тях мъжеството, честта и надеждата, гордостта и състраданието, жалостта и жертвеността.“

Обикновено престъплението у Фокнър е съпроводено с остри морални и психически сътресения, произлизащи или по-скоро потушавани от престъпното деяние. Да се ликвидира, да се неутрализира емоционален заряд, стигнал пределна точка на търпимост, чрез акт на насилие е похват, използван от Фокнър извънредно често за възстановяване на равновесието в струпаната изцяло на един полюс психическа енергия на героя — равновесие твърде мимолетно, за да се начене после нова агония. Той с всеки изминат ред най-съзнателно нагнетява, засилва все повече и повече психическото напрежение у героя, като постепенно, с жестоко старание, го лишава от обикновените всекидневни възможности за изход, за да го доведе най-сетне в своеобразно свръхсъстояние, при което героят съвсем не е безпомощен — просто за него, а предполагам и за читателя, това е момент на просветление, в който, макар и да липсва конкретно разрешение на нещата, рецепта, настъпва порядък в хаоса от „убеждения, страсти и надежди“, тъй че човек е в състояние поне да ги обозре, ако не и да ги разбере. Показателно тук е развитието на целия първи разказ от сборника „Дим“. С безпощадно хладнокръвие и търпение Гейвин Стивънс буквално издевателства над присъстващите в кантората на съдията Дюкънфийлд с цел да докара престъпника до прозрение на собственото си нищожество и невежество, а оттук — и до саморазобличаване. Този разказ е колкото криминална миниатюра, толкова и психологически етюд. В този, както и във всички разкази на Фокнър в сборника акцентът е паднал върху психологическия момент, личността на престъпника, моралните движещи сили на поведението му в обществото.

Здраво свързващо звено в книгата е присъствието във всеки разказ на юриста Гейвин Стивънс — герой от много други произведения на писателя, колоритна личност, особняк и ерудит, той е един от моралните стълбове на Фокнър; защитник не толкова на закона и истината, колкото на справедливостта, разбирана като дълг за всеки човек. Много интересен в тази светлина е конфликтът между Стивънс и щатския губернатор в „Мънк“ (1937). Въобще този разказ е един от най-сложните и богатите в сборника. До определен момент Стивънс се стреми да постигне справедливост — да бъде наказан Бил Теръл, — но след като разговаря с него, Стивънс установява, че справедливост вече е отдадена и на Мънк — идиот, чиято умствена недоразвитост едва ли е достатъчно обяснение за действията му, — и на тъмничния управител — безчувствен грубиян, убит от най-доверения си затворник, а подир помилването ще бъде отдадена и на Теръл, защото вината за стореното престъпление, според Фокнър, не е нито у Теръл, нито у Мънк, нито у самата жертва — тъмничния управител, — тя се корени или в коравосърдечието на околните, които безмълвно са наблюдавали падението на тия нещастници, или в несправедливите условия на живот — читателят е оставен от писателя сам да отсъди.

„Конски гамбит“ безспорно заема централно място в сборника не само като обем, но и като носител на фокнъровото начало в третирането на темата. В сравнение с другите разкази тук линията на сюжета е значително по-усложнена. Личат типичните за Фокнър стилови похвати: забавяне, ретроспекция, намек, слогът също притежава най-характерните за творчеството на автора измерения и облик: километрични изречения, пищни метафори, риторика, оксиморони, съзнателно повтаряне (понякога многократно) на определена подробност със стойност на поанта и т.н.

Все пак новелата или късият роман (Фокнър обича да пише в този белетристичен размер, създал е няколко извънредно сполучливи образци) „Конски гамбит“ се отличава в много отношения от разказите на едноименния сборник.

Извършено престъпление тук няма, действителен престъпник — също, възмездие… сякаш има, ала не в отплата за стореното престъпно деяние.

В „Конски гамбит“ на Гейвин Стивънс е отнета ролята на страничен анализатор на събитията, на пристрастен търсач на справедливост, в замяна на което е превърнат в главно действащо лице.

Съдейки по заглавието, човек ще рече, че писателят поставя ударение върху епизода с кон, но тук, струва ми се, е необходимо едно кратко обяснение. Гамбит е термин от шахматната теория и означава определен вид дебют, обикновено свързан с жертва на материал (най-често пешка), с цел да се добие позиционен превес в партията. Но почти няма два езика, на които всички названия на шахматните фигури да съвпадат по значение. Така например офицер на английски е епископ, на руски — слон, на сърбохърватски — ловец. На английски названието на фигурата кон е рицар. Тук е намекът на писателя, който на български език малко се отдалечава от основния смисъл, постигнат чрез игра на думи.

Любителите и познавачите на чистия, класически вид криминална белетристика навярно ще останат разочаровани от сборника Конски гамбит — мудното повествование, преднамереното задържане на действието, ретроспекциите и риторичните отклонения, както изобилието от алюзии и далечни асоциации правят разказите да изглеждат привидно странни, ексцентрични и тромави. Но в действителност фабулата им е пределно ясна, общо взето, изчистена от напластяване на несвързани помежду си събития, интригата е жива, правдива, задържа вниманието и буди любопитство, а като се има пред вид, че Фокнър умее майсторски да поднася изненади и далеч не е лишен от въображение, става очевидно, че имаме в ръцете си четиво, което надхвърля рамките на познатата криминална литература.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.